З японської класичної поезії
З антології "КОКІНСЮ" (початок X ст.)
Перекладач: Микола Лукаш
Джерело: З книги: Від Бокаччо до Аполлінера/Переклади/ К.:Дніпро,1990
4
Нова новина -
з-під льодів, із-під снігів
устала весна,
і відтануть, вірю я,
мерзлі сльози солов'я.
8
Сонце весняне
своїм любим сяєвом
огорта мене.
Чи знесу оту жагу?
Голова моя в снігу...
(Ясухіде)
27
А з того горба
спуска зелене нuття
весняна верба:
перлина по перлині
росу в разочки ниже.
(Хендзьо)
38
Коли не тобі,
то кому я покажу
цей сливовий цвіт?
Колір той і запах той
збагне одна - або ніхто.
(Томонорі)
39
Коли сливи цвіт
духмяніє по весні -
через чорний грунь
хоч ітимеш уночі,
все білітиме навкруг.
52
Минули літа:
гнуть додолу старощі,
сила вже не та...
А на квіточку глянеш -
молодим ніби станеш.
91
Хороша квітко!
За серпанком-димкою
тебе не видко:
може, вітер-тепловій
хоч аромат украде твій...
(Мунесада)
113
Гіркий мій світе!
Поблякли, помарніли
барвисті квіти...
Я гляжу в осінню мжу,
світом нехотя нужу.
(Коматі)
115
Яворовий лук...
Ярами-горами
навмання іду,
за цвітом за опалим
всі стежечки пропали.
135
Край мого ставка
зацвіла вже хвилями
гордовинонька.
I зозулька горова
вже затого заспіва.
170
Похолоднілі,
тихо у берег б'ють
сивії хвилі.
Вітер щось сумне співа,-
чи не осінь наспіва?
(Цураюкі)
203
Де осінній лист
коло мого дому двір
вкрив, немов поміст -
чечeкала цикада,
когось марно чекала.
250
Усяке зело
тратить барву, йде у в'янь,
мов і не цвіло:
лиш хвилі білопінні -
то квіти безосінні.
(Ясухіде)
273
Чуден-дивен світ...
Та невже я вже прожив
аж тисячу літ?
Не струсив іще й роси
хризантеми гожий цвіт.
(Сосей-хосі)
293
Он кленовий лист,
із дерев нападавши,
йде рікою вниз,-
то не хвилі червоні
там устали із тоні?
(Сосей-хосі)
360
В бухті Сумiно
сумно віє між сосон
вітер осінній...
З моря голос подають
і хвилі білопінні.
367
В далі безкраї
далеко я мандрую,
десь поза хмари -
та всюди потаємці
тебе лишаю в серці.
412
Гусоньки летять,
вертаються із вирію,
журно гелготять:
ті, що разом літали,
не всі в парі вертали...
478
Сніг поля вкрива.
Зрідка пробивається
догори трава -
ледь-не-ледь і десь-не-десь...
Так часом і ти прийдеш.
542
Весна настане -
де який не буде лід,
увесь розтане.
Може, й я, кого люблю,
тоді серце розтоплю!
599
Колись ті сльози
були мов білі перли;
минули роки -
вони самі ту барву
змінили на криваву.
(Цураюкі)
627
З якого дива -
ще й вітру не було -
устала хвиля?
Ще й не було любові,
вже встали поговори.
708
Там на березі
дівчата-рибалоньки
палять собі сіль:
не до мене дим іде,
бо вітер віє не відтіль...
746
Ох, мені смуток -
став ворогом мені
твій подарунок!
Щоб не він - могла б, мабуть,
тебе на хвилечку забуть.
790
Осіння пора.
Сухе поле завмира,
а в плавнях пожар -
милий з мислоньки не йде,
в серці жаль, неначе жар.
(Коматі)
861
Знав я добре - ах! -
що невдовзі вже ступлю
на останній шлях,
та не думав ще вчора,
що це прийде так скоро.
(Нарікіра)
867
Широка лука.
Одним-одна процвіла
там фіялочка -
та вона ж то звеселя
усі трави і зілля!
937
Коли в столиці
спита про мене люба,
скажи їй, птице:
де гори йдуть у хмари,
сумує він без пари.
(Садакі)
938
Туга порива...
Тіло - мов плавун-трава,
що без кореня.
Щоб позвала течія,
попливла б далеко я!
(Коматі)